Buck boede i et stort hus i den solrige Santa Clara Valley.
I dommer Millers hus.
Huset hav de en grusindkørsel, som bugtede sig mellem store plæner -
- under knejsende popler.
Alt dette var Bucks domæne.
Her var han født, og her havde han levet sine fire år.
Goddag, Manuel.
Buck læste ikke aviser, så han vidste ikke, der var problemer forude.
Ikke kun for ham, men for alle hunde med stærke muskler og varm pels -
- fra Puget Sound til San Diego.
Fordi mænd i det arktiske mørke havde fundet et gult metal.
Dampskibsrederiernes og transportfirmaernes omtale -
- sendte tusinder til landet i nord. Disse folk havde brug for hunde.
De havde brug for store hunde med muskler til at trække tunge slæder -
- og tyk pels til beskyttelse mod kulden.
Buck fandt sig roligt i rebet. Han stolede på mennesker -
- og vidste, at de besad en klogskab, som overgik hans egen.
Men da rebet var i fremmede hænder...
I to døgn hverken åd eller drak han.
Og i de to pinefulde dage oplagrede han et raseri -
- som varslede ilde for den første, som røg uklar med ham.
Slip ham ud.
God hund.
Hvis du er lydig, går det fint.
Er du ulydig, banker jeg stridslysten ud af dig.
Buck var slået, men ikke knækket.
Han så, at han ikke havde en chance mod en mand med kølle.
Køllen blev hans første kontakt med den primitive lov, som herskede.
Her er den, du skal have. En stor, stærk en, der hedder Buck.
Ja, han er stor. Hvorfor spiser han ikke?
Han surmuler. Han er hidsig. Jeg måtte sætte ham på plads.
Det er min bedste hund.
Han kan trække din postslæde til Dawson helt alene.
- 300 dollars. - 300?
- Ja. Han er mere værd. - Det er mange penge.
Det er noget af en hund.
Jeg vil give 300 dollars for ham, og for den viltre derhenne.
Curly. I orden.
Næste morgen blev Buck og Curly ført om bord i Narwhal.
Båden sejlede nordpå fra Seattle og krydsede den canadiske grænse.
Rejsen gik videre gennem Queen Charlotte-strædet -
- forbi Juneau, ind i Lynne-kanalen og til sidst op til Dyea Beach.
Endelig en morgen standsede skruen.
Buck vidste, en forandring var i vente.
Det er Buck.
Og Curly.
Tag dem med hen til lejren. Jeg henter posten.
Hold op!
Her, Billee. Her, Buck.
Spitz.
Værsgo, Dave og Curly.
Nej, Spitz!
Det var fortjent, mente Buck. Dette var en ny mennesketype.
En mand, som vidste for meget om hunde til at lade sig narre af hunde.
Som kurér for de canadiske myndigheder -
- var Perrault opsat på> at få de bedste hunde.
Og han var særlig glad for at have fået fat i Buck.
Værsgo.
- John, hvordan går det? - Helt fint, Perrault. Og dig?
Godt nok.
- Jeg har meget post til Dawson. - Det kan jeg se.
- Hvordan er vejret på ruten nu? - Ret dårligt.
Især ved Lake Bennett.
- Gør noget. Få dem væk. - Væk herfra!
Væk! Af sted!
Så det var sådan, det var. Ingen nåde.
Gik man først ned, var man færdig.
Buck skulle nok sørge for, at han aldrig gik ned.
Spitz så uanfægtet på Curly.
Og i det øjeblik hadede Buck ham bittert og dødeligt.
Ud, Buck!
François.
Det er Sol-Leks.
- Hvad er problemet? - Han er gammel og halvblind.
Han kan trække en slæde. Det det eneste, der betyder noget.
Nå, Sol-Leks...
Ingen flere flotte halsbånd til dig, min ven.
Kom, Buck.
God hund.
Vi må videre, François, ellers kommer vi aldrig gennem bjergene.
Det sårede Buck at blive spændt for som en hest -
- men han gjorde ikke oprør.
Han bed det i sig og gjorde sit bedste, men det hele var nyt.
Han var glad for at trække.
Hundespandets iver forbavsede ham, og den smittede af på ham.
At slide sig frem i sporet syntes at være deres eksistensberettigelse.
Alt, de levede for. Alt, de fandt nogen glæde i.
Værsgo, Dave.
Her, Spitz.
Kom så, Buck!
- Tyve! - Hvad er der sket?
- En af dem har stjålet mit bacon. - Hvor lagde du det?
Det er lige meget. De havde ikke lov at tage det.
Nej, Buck ville ikke have taget det.
Det var dig, ikke? Hvis jeg tager dig i det, vil du fortryde det!
Tyveriet viste, at Buck var egnet til at overleve i de hårde omgivelser.
Det viste, at han kunne tilpasse sig til skiftende forhold.
Uden den evne ville han lide en hurtig og voldsom død.
Sydpå, hvor kærlighed og fællesskab rådede -
- var det i orden at respektere privat ejendom og fine følelser.
Men nordpå, hvor køller og hugtænder herskede -
- var man en tåbe, hvis man regnede med den slags.
Og den, der tog hensyn til det, ville ikke komme nogen steder.
Buck, du har lavet dig en rede. Læg dig nu i den.
Hold op, Buck.
Væk derfra, Spitz!
Næste dag tilbagelagde de 65 km i et fint, hårdt spor.
Men derefter måtte de i mange dage bryde deres eget spor.
De sled mere og brugte længere tid.
Det var en hård dagsrejse op i passet gennem tykke snedriver.
Så over Chilckuk, der rejser sig mellem havet og Yukon-floden -
- som en truende vogter over det triste, ensomme nord.
Pokkers!
- Vi slår lejr her. - Godt.
Du vil synes om det. Stol på mig.
Skynd dig. Vejret bliver værre.
Kom så! Kom nu, Buck.
Du vænner dig til dem. Buck, kom så.
Sådan ja, Buck. Du vænner dig til dem.
Det må jeg nok sige. Støvler til en hund.
Hvordan er isen?
Dårlig. Vi kan miste en halv dag, så her må du være opmærksom.
Gå!
Her i Dawson var der andre hunde sydfra.
Hver nat klokken 21, 24 og 3 samstemte de i en natlig sang.
Et sært, uhyggeligt kor, som Buck med største glæde tog del i.
Syv dage efter de kom til Dawson, begav de sig ud på Yukon-ruten.
Perrault fragtede nu vigtigere post.
Og nu greb stoltheden ham. Han ville lave årets rekordtur.
Hundene var kommet sig og var i god form efter en uges hvile.
En god dagsrejse, François.
Løb så.
Hvad er det, du gør?
De må være trætte af laks nu. Lidt hare skal nok gøre godt.
Også dig.
Jeg kan høre dem.
Lad dem være. Det er rart med lidt fred og ro.
Spitz havde ikke en chance. Nåde var en dyd forbeholdt varmere klima.
Instinkter, som længe havde slumret, blev nu vakt til live i Buck.
Han rystede flere generationers tæmning af sig.
Det ser ud til at have været noget af en slåskamp.
Fandens. Denne rute er hård nok i forvejen. Og nu det her.
- Jeg er glad for, at det er overstået. - Og at vi mistede en hund?
Buck er to hunde værd.
Det vil gå hurtigere nu. Uden Spitz bliver der ikke mere ballade.
Jeg håber, du har ret.
Kom så, Sol-Leks! Jeg har et nyt job til dig.
Buck, gå væk!
Så du mener, du skal have Spitz' plads.
Væk! Sol-Leks skal være førerhund.
Bliv!
Nu har jeg fået nok.
Buck, jeg skal lære dig, hvor din plads er!
Fanden tage dig, Buck!
Buck, kom her.
Hvad gør vi?
Lad os give Buck en chance. Han har kæmpet for den.
Godt, monsieur Perrault. Måske har De ret.
Det var en hård tur, de havde bag sig, og de begyndte at blive trætte.
De havde nu tilbagelagt 2900 km og trukket slæden hele vejen.
Buck holdt de andre til ilden og opretholdt disciplin -
- selv om han også var meget træt.
Monsieur Perrault.
Ingen brækkede ben.
- Sæt ham tilbage i spandet. - Nej, han er for svag til at trække.
Så ved du, hvad vi må gøre.
Han kommer sig måske. Vi lader ham løbe bagefter.
Godt, lad os fortsætte.
Kom så, Dave.
Gå!
Kom så, Dave. Du kan godt.
Vent!
Jeg gør det. Gå forud med hundene.
Gå!
Buck og de andre hunde vidste, hvad der var sket bag træerne.
Og de vidste, at det var noget, som også let kunne ske med dem.
30 dage efter de havde forladt Dawson -
- ankom de i miserabel forfatning. De var udslidte og helt færdige.
Dyea. Gudskelov.
I er er heldige, at I er i live. Synd, I skal tilbage til Dawson.
Hvad?
- Ildpost til politiet der. - Vi kan ikke tage til Dawson nu.
Hundene er udmattede. De skal have en uges hvile.
Beklager, I er de eneste kurérer i byen.
Cyrus O'Neill har udhvilede hunde til salg.
- Hvad gør jeg med mine hunde? - Sælg dem.
Det vrimler med folk sydfra i Dyea. Halvdelen vil købe slædehunde.
350. 400.
- Stemmer det? - Tak, monsieur Evans.
Lad hundene hvile godt ud. Det trænger de til.
- Hvor er hundene? - Kom med mig.
Farvel, mine venner.
Du er en god hund, Buck.
Au revoir, min ven.
Buck lyttede opmærksomt til sine nye ejere, mens de lastede slæden.
De lagde stor iver i arbejdet, men manglede helt planlægning.
- Nej, den skal ligge øverst. - Ja, kære.
Jeg ville ikke tage det telt med, hvis jeg var jer.
Hvordan i al verden skulle vi klare os uden telt?
- Det er snart forår. I klarer jer uden. - Tak for rådet.
- Tror du, slæden kan bære det? - Hvorfor ikke?
Den virker lidt toptung.
Hør her, jeg er jeres nye herre, og jeg kræver lydighed.
Op.
Op, sagde jeg!
Rejs dig så op.
Dovne køter!
Hal, vær ikke brutal mod dem, ellers rører jeg mig ikke en meter.
Hundene må piskes for at få fart på dem. Bare spørg de mænd.
De er helt udmattede. De er lige kommet. De trænger til at hvile sig.
Bare se på dem.
Den store her er doven.
- Hvad hedder han? - Buck.
- Op, Buck! - Du er skør!
Tal ikke sådan til min bror.
Gør, hvad du synes.
Så, så.
God hund.
Flyt dig, Mercedes. Vi må komme af sted.
Yukon, her kommer vi!
Hal?
Skete der noget?
Vi må bare tage nogle ting af.
Er det varmt nok? Har du det bedre?
Nej. Hvordan kan jeg det, når jeg må efterlade mine ting?
Vi skal finde så meget guld, at jeg kan købe alle kjoler i Dawson til dig.
Bare tag det roligt. Med syv hunde kommer vi til at flyve.
Det her er meget værre, end du sagde.
Du troede vel ikke, det ville være let at blive rig?
Alle om bord på guld-ekspressen.
Klar?
Gå, møgkøtere!
Gå!
- Hvad nu? - Måske skal jeg gå lidt.
Kom så!
Hurra for Klondike!
Hvis det her er foråret, er jeg glad for, vi slap forvinteren.
Bare spis. I har fortjent det.
Hal, vi kom ikke særlig langt i dag.
Det var godt for den første dag. Især fordi du sad ned hele vejen.
En kvinde kan ikke gå så langt på en dag.
Tag det ikke sådan, kære.
- Måske skal vi vise hende kortet. - Hun er din kone.
Jeg kan høre dig, Hal.
- Hvad er der i vejen? - Vi har et problem.
- Passerede vi ikke Lake Bennett i går. - Nej, det var Lake Harris.
I ser trætte ud.
Hvis vi går denne vej, kommer vi ind på White Pass-ruten her -
- og reducerer afstanden med en tredjedel.
I Dyea sagde de, at den rute var farlig på denne årstid.
- Giv ikke hundene for meget mad. - De skal have kræfterne tilbage.
Vi løber tør for hundemad.
Vi tager White Pass-ruten og skærer ned på hundenes rationer.
Buck havde ikke tillid til de to mænd og kvinden. De vidste intet.
Og som dagene gik, blev det tydelig, at de ikke kunne lære det.
Denne vej. Kom så.
Herop, Buck!
Kom så!
Hjælp mig, Hal!
Jeg fryser!
Væk med dem!
Hvordan kunne I gå fra mig? Jeg var ved at dø!
Hvor har du gjort af sneskoene?
Jeg lod dem ligge. Hent dem, hvis de er så kostbare!
Sig til min søster, at vi sgu ikke er i Milwaukee, men midt i Yukon!
Sig til min bandende bror, at jeg gør det så godt, jeg kan.
Men jeg kan ikke gå længere!
Al tillært høflighed sydfra var nu skrællet af de tre.
En rejse i Arktis blev for hård en virkelighed for dem.
Kom så!
Og forrest i hundes pandet sled Buck sig frem som i et mareridt.
Stop!
Hvad er der?
- Se. - Åh gud!
- Hvordan kommer vi over? - Tab nu ikke hovedet.
Vi følger floden, til hvor den er frosset til. Kom så!
Nej, stop! For Guds skyld!
Gør det ikke. Han er død.
Vi fortsætter.
Gå!
Hvad vil han?
Jeg tror, han prøver at sige, at han vil have dig af slæden.
- Men jeg fryser. - Stig af, ellers bliver vi her.
Jeg ville ikke være med til at lede efter guld.
Jeg tog kun med, fordi jeg elsker dig, og nu er det hele ødelagt.
Gå!
Det var forår, men hverken hunde eller mennesker bemærkede det.
Overalt tapløb vandet. Naturen tøede op.
Yukon kæmpede for at løsne isen, som tyngede den ned.
Isstykkerne tumlede ned i floden. Og midt i det vågnende liv -
- gennem bruset fra den opsvulmede flod, som vandrende ind i døden -
- kom de to mænd, kvinden og hundene -
- vaklende ind i John Thorntons lejr ved White Rivers udløb.
Gudskelov!
Vi går op ad floden og leder efter et sted, vi kan gå over på isen.
Isen er i færd med at sprække, så det er ikke sikkert.
Vi er kommet så langt. Vi skal nok finde et sted at krydse den.
- I ser stivfrosne ud. - Nej.
Vi har det fint.
Op!
Op med dig, Buck. Vi må videre.
Kom så, Buck. Kom så, Buck. Se på mig. Op, sagde jeg!
Buck, op!
Hør på mig, Buck. Op med dig!
Som de andre hunde var Buck knap i stand til at stå.
Men i modsætning til dem havde han bestemt sig for ikke at rejse sig.
Han følte, at en katastrofe var nær, derude på isen -
- hvor hans herre prøvede drive ham.
Den her hund er færdig.
- Giv mig geværet, Charles. - Nej, Hal.
- Giv mig det gevær! - Nej!
Skyder du hunden, skyder jeg dig. Forstået?
Det er min hund. Bland dig udenom.
Bare tag ham. Han er næsten død alligevel.
Lad os komme videre. Kom så.
Lad mig se på dig.
Da Thorntons undersøgelse havde afsløret en udsultet hund med sår -
- var slæden en halv kilometer borte.
Sikke nogle idioter.
Vil du have noget?
Kom så.
Hjælp!
Da John Thornton havde fået forfrysninger i fødderne -
- havde hans venner Hans og Pete sørget godt for ham.
Selv drog de opad floden med skind til Dawson.
Thornton var stadig svag, da han reddede Buck.
Men det stadig varmere vejr havde nu styrket ham.
Her ved flodbredden, i de stadig længere forårsdage -
- lå Buck behageligt og lyttede til fuglesang og naturens summen -
- og fik langsomt kræfterne tilbage.
Og en dag bestemte han sig for at stole på John Thornton.
Hej. Hvor har du været?
Efter rekonvalescensen begyndte en helt ny tilværelse for Buck.
For første gang oplevede han ægte, lidenskabelig kærlighed.
Det havde han aldrig oplevet sydpå. Det var det værdige venskab.
Dette var en feberhed, brændende, udslettende, vild kærlighed -
- som John Thornton havde vakt. Manden havde reddet hans liv.
Der gik lang tid, før Buck slap Thornton af syne.
Han havde frygtet, han aldrig ville få en fast herre.
Han var bange for, at også Thornton skulle forsvinde ud af hans liv.
Til trods for den glødende kærlighed, Buck nærede til John Thornton -
- sled også de primitive følelser i ham, som var vakt til live her i nord.
For hver dag fjernede han sig mere fra mennesker og menneskers krav.
Dybt inde fra skoven lød der et kald.
Og hver gang Buck hørte det kald, så> mystisk, spændende og lokkende -
- havde han lyst til at vende ryggen til den nedtrampede lejrplads -
- og bare styrte ind i skoven. Han vidste ikke hvorhen eller hvorfor.
Men når han kom ind på skovens bløde, uberørte jordbund -
- trak kærligheden til John Thornton ham tilbage igen.
Det var kun Thornton, som holdt ham der. Menneskeheden betød intet.
Rekonvalescensen var forbi. Ved et farligt styke på floden -
- gik Thorntons partnere Hans og Pete langs bredden med reb.
De skulle vejlede Thornton i båden, som var lastet med deres skind.
- Pete! - Kom nu, Hans!
Hold ud!
Kom her, Buck.
Hold ud, Thornton!
Hent ham, Buck.
Træk!
John.
Det er Hans.
Han klarer sig.
- Er alt vel? - Jeg kunne bruge en stiv whisky.
Nu ingen numre.
- Bare lad være med at hilse, John. - Hvordan går det med dig?
- Er du blevet rig endnu? - Nej.
Jeg ser bare sådan ud.
Hvem er din ven?
Det er min partner.
- Det der er en flot hund. - John, kom herhen.
Undskyld os.
Han ser stærk ud.
Jeg har en hund, som kan trække en slæde på 225 kilo.
Min Dougan kan trække en på 275 kilo.
Min Buck kan trække 365 kilo.
Trække 365 kilo 30 meter?
- Og trække den 30 meter. - Det ville jeg gerne se.
Jeg vædder 1000 dollars i guldstøv på, at han ikke klarer det.
Bliv.
Jeg ved, jeg kan vinde det væddemål. Kan du låne mig 1000 dollars?
Jeg har en slæde udenfor.
Okay.
Top!
Odds 2-1 på, at Thorntons hund ikke klarer det.
I det dybe mudder burde han få 3-1.
Jeg tager 3-1 i odds, og jeg satser 1000 dollars til.
Er der flere, der vil satse på de odds?
- Har du flere penge? - Det er alt, vi har.
Buck tredobler dem for os.
John, jeg satser mine penge på dig.
200 dollars til.
Mod mine 600. I orden.
Gør det for mig. Svigt mig ikke.
Kom så!
Kom så, du kan godt!
Du kan godt! Kom så!
Kom så.
Kom nu, træk!
Ja, kom så!
- Jeg giver dig 1000 dollars for den! - Hunden er ikke til salg.
Din andel, plus 150 dollars.
Tak for hjælpen.
Hvornår rejser du?
Ret snart.
Vil du ikke tænke over det? Du kan jo sove på det.
Maggie... Hvorfor skal du gøre det så svært for mig?
Da Buck tjente 1600 dollars på fem minutter til John Thornton -
- gjorde han det muligt for sin herre at betale en del gæld -
- og rejse ind i landet og søge efter en legendarisk, forsvundet mine -
- som der var blevet talt om, så længe der havde været folk der.
Mange havde ledt efter den, få havde fundet den.
Og mange var aldrig vendt tilbage fra deres søgen.
- Farvel. - Held og lykke.
I begy ndelsen havde der ligget en gammel, faldefærdig hytte der.
Det havde døende mænd sværget på. Hytten markerede, hvor minen lå.
De havde underbygget det med guldklumper uden sidestykke.
John Thornton krævede kun lidt. Han var ikke bange for ødemarken.
Med en pose salt og en riffel kunne han begive sig ud i vildmarken -
- og drage rundt, hvor han ville, så længe han ville.
Dette var indianerland, og som en indianer tog han sig god tid.
Han jagede og fiskede det, han spiste undervejs på turen.
Da han lå ved siden af Thornton, døsende i varmen -
- begyndte uimodståelige impulser at tage overhånd hos Buck.
Lad mig se...
Måneder kom og gik. Og til sidst fandt de -
- ikke en hytte, men en lille mine i en åben dal.
Da afsluttede de deres søgen.
Kaldet fra skoven var der endnu.
Det fyldte Buck med uro og en sær længsel.
Han mærkede den stærke tiltrækning mod noget, han ikke vidste, hvad var.
Han fulgte kaldet og løb ind i skoven i det disede tusmørke -
- på jagt efter det mystiske, som kaldte på ham.
Der er du. Det er tid til morgenmad.
Fra skoven kom kaldet -
- klarere og tydeligere end nogensinde. Et langtrukkent hyl -
- lig, men alligevel ulig de lyde, hunde laver.
Og det lød bekendt, som en lyd, han havde hørt før.
Buck var lykkelig. Han vidste, at endelig fulgte han kaldet.
Sammen med sin skovens bror løb han mod det sted, kaldet kom fra.
Han havde gjort dette før, i en fjern, vag fortid.
Og nu gjorde han det igen.
Så huskede Buck John Thornton.
Hvis du tror, du må sove her, tager du grumme fejl.
Ud med dig.
Buck forlod aldrig lejren, slap aldrig Thornton af syne.
Men efter en tid kom rastløsheden over ham igen.
Han kom ind fra vildmarken for at sidde ved John Thorntons lejrbål.
Og han blev hjemsøgt af mindet om sin vilde bror.
Atter gik han ind i skoven, men hans vilde bror var ikke at se.
Der er ikke guld her.
Vi tager hjem i morgen.
Vi holder for i dag.
Buck havde været lærenem. Han måtte herske eller blive hersket over.
At vise nåde var et svaghedstegn.
Nåde fandtes ikke i vildmarken. Det blev misforstået som frygt.
Og sådanne misforståelser førte til død.
Dræb eller bliv dræbt, spis eller bliv spist, det var loven.
Buck!
Ja!
Nu er vi rige.
Lad mig se...
Buck?
Buck...
Buck sørgede ved Thorntons lig. Døden er et ophør af bevægelse -
- hvor livet ebber ud og væk fra de levende, han kendte.
Og han vidste, John Thornton var død.
Det efterlod sig et savn i ham, som mindede om sult.
Et savn, som nagede, og som mad ikke kunne udfylde.
Natten faldt på. Buck lå dyster og sørgende ved flodbredden -
- da han blev klar over et nyt liv i skoven.
Det var kaldet, mere lokkende og fristende end nogensinde før.
Og som aldrig før var han parat til at følge det.
John Thornton var død. Det sidste bånd var brudt.
Han var ikke længere knyttet til mennesker og menneskers krav.
Her kan fortællingen om Buck godt ende.
Der gik ikke mange år, før yeehat- indianerne bemærkede en ny ulveart.
Ulve, som havde brune pletter og et gyldent parti på brystet.
Og yeehat'erne beretter om en spøgelseshund i ulveflokken.
De er bange for denne hund, fordi den er listigere end dem.
Den stjæler fra deres lejre om vinteren, røver deres fælder -
- dræber deres hunde og trodser deres modigste jægere.
Og der er en særlig dal, som de aldrig vover sig ind i.
Når de lange vinternætter falder på, og ulvene forfølger deres bytte -
- kan hunden ses forrest i flokken i det blege månelys -
- med store spring foran de andre.
Fra dens mægtige strube lyder en yngre verdens sang.
Ulveflokkens sang.